Released on www.DanishBits.org
Afrikka.
Maailman suurin erämaa.
Ainoa paikka, missä luonnon voi nähdä koko mahtavuudessaan.
Täällä on niin paljon enemmän kuin ikinä kuvittelimmekaan.
Olen kohdassa, jossa päiväntasaaja kulkee mantereen halki.
Pohjoisessa on valtava autiomaa, joka on USA: n kokoinen.
Lännessä on sademetsä, joka on Intian kokoinen.
Ja takanani on tuhansia kilometrejä maailman hedelmällisintä savannia.
Afrikan katolta...
sen syvimpiin viidakoihin.
Harvoin nähtyjä paikkoja ja tuntemattomia tarinoita.
Missään muualla villieläimet eivät yllätä kuten täällä.
Vain täällä voi kohdata silmästä silmään eläinmaailman suuruuksia.
Tämä on Afrikka!
Aloitamme matkan kaukaa lounaasta -
maanosan vanhimmasta ja kummallisimmasta kulmasta.
Täällä kuivaa maata peittävät monet tuhannet ympyrät.
Emme tiedä niiden alkuperää.
Myrkkykasveja, hyönteisiä ja jopa magnetismia on ehdotettu -
ja kaikki ne on hylätty.
Ympyrät eivät liiku eivätkä ne vaihda muotoa.
Ne ovat muuttumattomia, kuten tämä osa Afrikkaa itsekin.
Ikivanha ja hedelmätön maa saa harvoin sadetta -
mutta täällä on vettä, kätkössä.
Täällä selviämiseen tarvitaan kaikki mahdolliset keinot.
Talvi. Aamun koittaessa lämpötila voi olla pakkasen puolella.
Se on ongelma tälle drongolle. On liian kylmää sen saaliille.
Hyönteisille.
Mutta sillä on suunnitelma. Drongo on Kalaharin suurin huiputtaja.
Ja tässä ovat sen uhrit.
Joukko surikaatteja, autiomaan erityistuntijoita.
Lämmiteltyään aamuauringossa surikaatit alkavat etsiä aamiaista.
Drongo voi ryhtyä puuhaan.
Mutta ensin sen on voitettava uhriensa luottamus puolelleen.
Se on havainnut kotkan ja lähettää varoitusäänen.
Sen kuultuaan surikaatit pakenevat turvaan.
Vaara on ohi...
ja nyt surikaatit luottavat siihen.
Se varoittaa toisen kerran.
Mutta tällä kertaa se on väärä hälytys.
Paljon kiitoksia!
Surikaatit menivät lankaan.
Tämä näyttää aivan liian helpolta. Se yrittää taas samaa temppua.
Mutta surikaatit eivät ole tyhmiä. Niitä voi huijata vain kerran.
Mehevä skorpioni ei mene sille.
Mutta sitten tulee varoitus surikaattien vartiomieheltä.
Sitä ei voi olla huomioimatta. Vartiomiehet eivät valehtele!
Mutta vartiomies ei näe vaaraa.
Arvatkaa kuka!
Tietenkin drongo. Se on opetellut matkimaan surikaattien varoitusääntä.
Ja nyt se voi nauttia palkinnostaan.
Joukko surikaatteja tuli linnun huijaamiksi.
Mutta Drongo huijaa vain kovimpina talvikuukausina.
Muina aikoina vuodesta se tarjoaa suojelua.
Joten viime kädessä surikaatit hyötyvät yhtä lailla kuin drongokin.
Elämä on vaikeaa, jos ei ole oppinut kaikkea tarpeellista.
Tämä nuori leopardi on vuoden vanha ja tärkeässä elämänvaiheessa.
Sen emo on kamppaillut ja etsinyt ruokaa poikasilleen -
mutta se ei pysty siihen enää.
Tästä lähtien poikasen on selvittävä yksin.
Kalahari tarkoittaa "suuren janon maata".
Ruokaa on vähän, ja kaikista Afrikan leopardeista nämä ovat neuvokkaimmat.
Suuri pahkasika. Mahdollinen saalis -
mutta hyvin varustautunut ja vaarallinen.
Poikasen emo yritti käydä sellaisen kimppuun ja lähes kuoli siihen.
Poikanen huomaa jotakin lupaavampaa.
Puna-antilooppi. Se on sopivampi.
Leopardi hyökkää vasta päästyään neljän metrin päähän -
ja liikkuu täysin äänettömästi.
Sakaali haukkuu varoitukseksi.
Mutta puna-antilooppi ei vieläkään aavista mitään.
Mitä lähemmäksi leopardi menee, sitä äänettömämpi sen täytyy olla.
Tilaisuus meni jo.
Näin hyvä tilaisuus ei tule eteen kovin usein.
Nälkäisenä ja janoisena poikanen palaa kotiin -
ja näkee puussa saaliin, jonka sen emo lienee sinne piilottanut.
Ja kuten kuka tahansa teini-ikäinen, se aikoo tyhjentää äidin ruokakaapin.
Ansa.
Tämä ei todellakaan ole sen päivä.
Jotkut leopardit kehittyvät hyvin taitaviksi -
mutta jopa niiden elämä on vaikeaa täällä Kalaharissa.
Nämä omituiset linnut ovat strutsin poikasia.
Ne ovat vain pari päivää vanhoja.
Ajan myötä niistä tulee loistavia erämaan asukkeja.
Mutta niiden ensimmäiset päivät Kalaharissa ovat täynnä vaaroja.
Kuten leopardit ja surikaatit -
strutsit saavat tarvitsemansa nesteen ruoasta.
Mutta poikaset eivät selviä kuin korkeintaan päivän ilman vettä.
Mutta sitä ei näy. Miten niiden vanhemmat voivat löytää vettä täältä?
Poikaset seuraavat vanhempiaan loputtomaan autiomaahan.
Kuin ne tekisivät hidasta itsemurhaa.
Etoshan suolapannu.
Täällä vesi on useammin kangastus kuin todellisuutta.
Lämpötila on jo paljon yli 40 astetta.
Isä suojaa poikasiaan keskipäivän auringolta.
Taas kangastus?
Ei. Strutsiperhe ei ole täällä yksin.
Keskellä kuivaa ja halkeilevaa mutaa -
raikasta vettä nousee ylös maasta -
kuin ihme.
Vaikka strutsivanhemmat saivat tuotua poikaset veden luo, on vielä ongelma.
Liikenne.
Vilkas liikenne.
Pienet ja hauraat linnut voivat helposti jäädä muiden jalkoihin.
Vesi on houkuttelevan lähellä.
Missä on saaliita, on myös petoja.
Räyhäävät leijonat ovat tietämättään tehneet strutseille palveluksen.
Juomapaikka on nyt vapaa.
Joskus elämässä tarvitsee hieman onnea.
Ensimmäinen kulaus vettä ikinä, eikä yhtään liian aikaisin.
Poikasten isä on hoitanut asiat hyvin.
Mustasarvikuono, Kalaharin riidanhaluisin asukas.
Ne eivät halua seuraa, eivätkä ne halua jakaa juomapaikkaa.
Muiden onneksi ne tulevat juomaan vain pari kertaa viikossa.
Kalahari on mustasarvikuonojen viimeinen tukikohta.
Täällä pimeässä, salaisella ja erityisellä juomapaikalla -
kokoontuvat muuten yksin elävät mustasarvikuonot -
ja tapaavat toisiaan tähtien alla.
Uusimman kameratekniikan avulla -
voimme nyt ensi kertaa paljastaa mustasarvikuonon todellisen luonteen.
Tämä nuori naaras on hermostunut.
Se aistii mustasarvikuonoja lähistöllä.
Emo ilmaantuu varjoista poikasensa kanssa.
Ne tervehtivät toisiaan varovasti.
Ne saattavat olla kiivaita päivällä -
mutta nyt ne ovat lempeitä ja hempeitä.
Aina vain lisää mustasarvikuonoja saapuu paikalle.
Emme tienneet, että mustasarvikuonot ystävystyvät tällä tavoin.
Nuorella naaraalla on ihailija.
Mutta se ei vaikuta kiinnostuneelta.
Jokin on saanut sen innostumaan.
Tai joku.
Tässä tulee suurikokoinen uros.
Nyt naaras on paljon ystävällisempi.
Kuka olisi uskonut, että sarvikuonot veikistelevät näin.
Ensimmäinen uros tulee.
Sillä on antiloopin sarvet kiinni kuonossaan!
Naaras näyttää vakuuttuvan sen erikoisesta tyylistä.
Uros johdattaa naaraan pois hälinästä.
Uros saattaa olla tyylikäs, mutta se on myös pettymys.
Ei tyttö mitä tahansa kestä!
Se pääsee uroksesta eroon vain teeskentelemällä nukkuvansa.
Näin monen sarvikuonon näkeminen samassa paikassa on hämmästyttävää.
Sellainen on veden mahti.
Sarvikuonoja on kokoontunut yhteen enemmän kuin missään maailmassa.
Spitzkoppe.
Ikivanha tulivuori, joka kohoaa 2 miljardia vuotta vanhalla tasangolla.
Alue on pysynyt muuttumattomana -
kauemmin kuin mikään muu osa Afrikkaa.
Täällä eläimillä on ollut aikaa keksiä keinoja -
veden löytämiseksi.
Avoimilla tasangoilla on jaksettava odottaa sateen saapumista.
Ja kun sade saapuu, sen vaikutus on valtava.
Yksittäinen kuuro kestää ehkä vain minuutteja -
mutta se voi saada aikaan elämää, ja hyvin paljon sitä.
Miljoonakutoja.
Se on maailman yleisin lintu. Yksin Kalaharissa niitä on miljardi.
Ei tiedetä miksi, mutta niillä on kyky paikantaa tuleva sade -
ja hyödyntää sitä seuraava kultakaivos.
Nyt niillä on vain viisi viikkoa aikaa löytää ruokaa -
rakentaa pesä ja kasvattaa poikaset.
Mutta ne eivät ole yksin.
Sateen myötä tulee myös vitsauksia.
Nämä niin sanotut panssarisirkat -
ovat valtavia ja ne pitävät kovasti lihasta.
Vanhempien poissa ollessa poikaset ovat suojattomia.
Aikuiset palaavat.
Mutta sirkka taistelee vastaan.
Se ruiskuttaa pahanmakuista vertaan lintujen silmiin.
Sirkka on elossa, mutta sen veren haju kiinnittää muiden huomion.
Nyt siitä itsestään tulee saalis.
Sirkoista tulee kannibaaleja.
Aivan liian pian sateen luoma yltäkylläisyys on mennyttä -
ja miljoonakutojat suuntaavat kohti seuraavia sateita.
Kalaharin läpi kulkee jokia, jotka ovat kuivuneet aikoja sitten.
Kuiva maa on imenyt veden.
Mutta se ei ole mennyt kauas.
Maan alla on salaisuus.
Salaisuus selvisi vasta 25 vuotta sitten.
Kostea ylöspäin pyrkivä ilma on antanut paikalle sen nimen.
Dragon's Breath Cave.
Kuilu on 60 metriä syvä ja sen pohjalla on...
vettä.
Täällä on luola, johon mahtuisi kolme jumbojettiä.
Luola on täynnä kylmää vettä.
Se on maailman suurin maanalainen järvi.
Tämä on fossiilista vettä.
Se on ollut täällä tuhansia, ehkä jopa miljoonia vuosia.
Emme tiedä miten syvä järvi on.
Sukeltajat ovat käyneet 100 metrissä, mutta pohjaa ei ole näkynyt.
Dragon's Breath on osa laajaa luolastoa -
joka kattaa Kalaharin alla tuhansien kilometrien alueen.
Jopa tässä yksinäisessä luolassa on elämää.
Erästä monnilajia löytyy vain tästä luolasta.
Tämä on maailman harvinaisin ja eristäytynein kala.
Elämä täällä on yhtä vaativaa kuin yläpuolella olevalla aavikolla.
Ruokaa ei ole -
lukuun ottamatta veden pinnalle joskus putoavaa jätettä.
Ja nämä monnit ovat täysin sokeita.
Niiden maailma avautuu vain tuntoaistin avulla.
Tämä sokea kala elää ikuisessa pimeydessä -
syvällä yhden Afrikan kuivimpien alueiden alla.
Mitä julmaa ironiaa! Tällainen määrä vettä, mutta saavuttamattomissa.
Kalaharin länsireunalla maa on niin kuivaa -
että tuntuu mahdottomalta ajatella täällä olevan elämää.
Namib.
Kaksi miljoonaa neliökilometriä tuulen muovaamaa hiekkaa.
Tämä on maailman vanhin aavikko.
Atlantilta työntyvä sumu tuo hieman helpotusta.
Se tiivistyy muutamiksi arvokkaiksi pisaroiksi.
Juuri tarpeeksi ylläpitämään elämää.
Tiepistiäinen etsii hiekan seassa.
Se ei etsi vettä, vaan kosteaa paikkaa, jonne laskea munansa.
Miten se aikoo onnistua siinä?
Sisäänkäynti koloon. Tämä kannattaa tutkia.
Se on ehkä pieni, mutta se kykenee kaivamaan valtavia määriä hiekkaa.
Se kaivoi hämähäkin esiin kammottavasta syystä.
On niin kuivaa, että ainoa riittävän kostea paikka munille -
on toisen elävän olennon sisällä.
Ensin uhri on lamaannutettava.
Mutta hämähäkki ottaa valttikorttinsa käyttöön.
Tämä hämähäkki osaa pyöriä riittävän nopeasti -
välttääkseen karmivan kohtalon.
Tiepistiäisen lähes mahdoton etsintä jatkuu.
Jos pienen tiepistiäisen on vaikea pysyä hengissä Namibissa -
miten se on mahdollista jättiläiselle?
Aavikon kirahvi.
On vaikea kuvitella, miten tällainen eläin voi elää täällä.
Tämä vanha uros ei kohta jaksa enää.
Maa saattaa olla rutikuiva -
mutta on olemassa merkkejä siitä, että täällä on joskus ollut vettä.
Hoanib, yksi Namibian joista.
Hiekkajoki.
Hiekkajokea reunustavien puiden juuret -
ulottuvat 30 metrin syvyyteen -
yltääkseen veteen syvällä jokiuoman alla.
Nämä puut ovat kirahvin pelastus -
vaikka se joutuu venyttäytymään pisimmilleen saadakseen suupalan.
Ja silloinkin se tarvitsee puoli metriä pitkän kielen -
saavuttaakseen kovasti tarvitsemansa lehdet.
Tämä on ollut sen reviiri yli 10 vuotta.
Alue houkuttelee myös naaraita.
Uros odottaa luottavaisena naarastaan.
Mutta ne saavat seuraa. Nuori uros saapuu.
Vanha eläin ei siedä kilpailijoita.
Ne tyrkkivät ja tönivät toisiaan mitatakseen voimiaan.
Kilpailija uskoo mahdollisuuksiinsa ja hyökkää.
Yleensä kiista loppuu pariin iskuun, mutta nyt panokset ovat suuret.
Tappio merkitsee karkotusta erämaahaan.
Kumpikaan ei luovuta.
Taistelun kiihtyessä ne muuttavat taktiikkaansa.
Nuori uros tähtää takalistoon.
Vanha uros yrittää osua kilpailijansa jalkoihin.
Vanha uros on maassa.
Onko tämä sen valtakauden loppu?
Se tietää, että uusi isku on tulossa.
Mutta vanha uros väistää sen.
Se iskee kilpailijaansa vatsaan.
Tyrmäys.
Vanha uros on voittanut.
Mutta juuri ja juuri.
Hiekkajoki pysyy sen reviirinä.
Mutta joki on muuttumassa.
Sinisen taivaan alla vesi virtaa pitkin Hoanibia.
Se on seurausta satojen kilometrien päässä maahan langenneesta sateesta.
Vesi virtaa ehkä vain muutamia tunteja.
Mutta tämä ihmeellinen virtaus riittää elämänlangaksi -
puille ja kirahveille Hoanib-joella.
Ja se tekee paikasta taistelemisen arvoisen.
Fossiilinen vesi, salaiset juomapaikat, aavikon sumu -
ja lyhytkestoiset virtaukset -
tarjoavat juuri tarpeeksi vettä, jotta elämä jatkuu, joskin ankarana.
On vaikea keksiä parempia keinoja hengissä säilymiseen -
kuin mitä löytyy täältä, Afrikan vanhimmasta kulmasta.
Ripped and synced by DBRETAiL